“Хто був частинкою мене, навіть короткий час, буде в моєму серці завжди”- Опіка Ангела про всесвітній місяць обізнаності про перинатальні втрати
Жовтень — це Всесвітній місяць обізнаності про перинатальні втрати, а 15 жовтня — день пам'яті дітей, які покинули цей світ надто рано. Його мета — підвищити рівень проінформованості людей про проблему загибелі дітей у період вагітності, пологів чи одразу після, надати дієві способи підтримки батьків у горі та розвинути культуру бережного співчуття та екологічного горювання. Це можливість батькам, родичам та друзям загиблих згадати своїх немовлят та розповісти про свою втрату, щоб прагнути до покращень, які зараз необхідні батькам та сім’ям в майбутньому.
Як подолати страх наступної вагітності, як допомогти близьким пройти нелегкий шлях втрати, як говорити з дитиною про смерть братика чи сестрички? Громадська організація “Опіка ангела” простягає руку підтримки тим, хто шукає відповіді на ці питання.
“Усвідомлення всього, що ми втратили, надає горю справжній розмір, а це означає що воно не безкінечне”
“Коли я повернулася з пологового “з порожніми обіймами” мені дуже хотілося говорити про свою втрату, відчути підтримку, щоб мені сказали:“ Мені дуже шкода”. Рідні ж вирішили не чіпати цю тему вдома, думаю, не хотіли зайвий раз травмувати. За кілька тижнів вийшла на роботу. В мене чудові колежанки, з якими завжди було комфортно, було відчуття ось тих “рідних душ”. І що ж на мене чекало? Мої добрі подруги стали мене уникати, в розмовах я чітко відчувала, що вони фільтрують кожне сказане слово. Я зрозуміла, що я втратила не тільки дитину, а й все моє минуле звикле життя, речі, які давали опору. Я сподівалася, що повернувшись до колективу, мені буде легше прийняти себе нову, але виявилося що тепер несу незручне для соціуму тавро “вона втратила дитину”, - Олена, 29 років.
“В нашій родині було три викидні на ранніх термінах. Це сталося протягом двох років. Втрати ми переживали болісно, але геть по-різному. Я знала, що чоловік горює, але мене дратував його оптимізм, що все буде добре, обов’язково все вийде. А також його бажання рухатися далі та не говорити про втрати. Лише з часом, після відвертого обговорення, я дізналася і зрозуміла, що він відчував підсвідоме почуття провини, неспроможності щось виправити. Чоловік знецінював свої власні горювання, адже “це відбулося не у його тілі”, - Катерина, 40 років.
“Батьки з дітьми обговорюють безліч тем. Про щось говорити просто, про щось – складніше. Але, якби ми могли поставити на ваги кожну із тем, то, мабуть, найважчою була б тема смерті. Саме вона часом здається батькам «непідйомною» для пояснення дітям і надважкою для власного усвідомлення. Теми смерті, втрати, горя, скорботи часто містять у собі біль, сльози, страх, провину, злість, розгубленість… І для того, аби «відгородити» себе й дітей від цих непростих відчуттів й думок, деякі батьки стають «стіною» між цими розмовами й дитячими запитаннями. Глухою й німою стіною. Стіною-табу. Стіною, яка насправді не відгороджує від болю, а навпаки — не дає доступу до формування внутрішнього спокою й довіри. Довіри між батьками й дітьми. Довіри між нами й Богом. Довіри до себе”
“Я працювала старшою сестрою в перинатальному центрі багато років. Ставила на облік жінок та вела їхню вагітність. Прийшла в цю професію ще зовсім юною. Коли вперше зіткнулася з тим, що моя дівчинка, так я називаю усіх своїх підопічних, втратила дитину, я довго плакала вдома. Звісно з роками таких випадків було ох як багато. Але я жодним чином ніколи не транслювала свій розпач. Я завжди підтримувала, випромінювала лише позитивний настрій і повну впевненість, що все буде добре. Чи звикаєш до цього болю з часом? Можливо й так, є певна профдеформація. Психіка намагається відсторонитися, не брати близько до серця, адже з втратами стикаєшся майже щодня”, - Ольга, акушерка.
“Ви обрали свою професію, щоб супроводжувати появу нового життя у цей світ, та ви ніколи не думали про те, що втрати будуть траплятися й у вашій повсякденній роботі” - такими словами ми починали навчання для медичних працівників з підтримки сімей, які зазнали втрати дитини у вагітності, пологах або за короткий час після них.