«Втрата дорослої людини – це втрата минулого; втрата дитини – майбутнього»
“Про вагітність ми дізналися за пару тижнів до весілля. Кращого подарунку складно було й уявити. Для мого майбутнього чоловіка це мала бути перша дитина. Пам'ятаю, як їхала на роботу і думала: я абсолютно щаслива, в мене є улюблена справа, донька, кохана людина і скоро ми станемо батьками маленького хлопчика чи дівчинки. Коли втратили нашого первістка, мені здалося, що світ навколо зупинився… Тоді я вперше побачила, як плачуть чоловіки…” - Олена, 34 роки
“Усвідомлення втрати прийшло до мене в лікарні. Це сталося, як описують у книжках: ніби тіло облили крижаною водою і з’явилося розуміння, так це відбувається саме зі мною. Поглинало відчуття несправедливості, гніву, жалоби. Я була ображена на весь світ! Чому я? І як вони (люди навколо) сміють бути такими щасливими?”
“Після втрати наша родина змінилася. Ми стали іншими. Можна сказати, що більш вразливими, але при цьому, сильнішими. В наших відносинах, не тільки сімейних, а й з друзями, в суспільстві, з’явилося більше емпатії, терпимості. Так, в серці назавжди тепер є місце, яке належить нашому ненародженому малюкові, але ми впевнені, що здатності любити стало ще більше ”
“Весь час після втрати мене переслідувало відчуття незавершеності. Термін був маленький, тож крім УЗД на згадку не було нічого. Так пройшло кілька років. Поки я не відчула, що маю потребу “контейнерувати” свої емоції, виразити свою любов у чомусь матеріальному. Тож я замовила невеличку картину: пара дивиться у вікно на зірочку, яка символізує душу, що відлетіла. Малюнок вийшов дуже теплим, від нього віяло надією. Ось тоді я повністю відпустила своє маля. Більше не має образи, болю, є лише щемке відчуття ніжності”