“ Я — мама ангела… 11-го листопада їй було б вже 10 років”... Так починається наша розмова з Надією. Дівчина нещодавно народила веселкову донечку(Так називають дітей, народжених після втрати) і погодилася поділитися своїм життєвим шляхом: про підтримку і розпач, перебіг вагітностей, віру в серці та велику надію Надії. Як налаштуватися на позитив, де шукати опору та опанувати емоції — читайте в нашій історії.
“До вагітності ми йшли довгих 4 роки. Тоді я фанатично хотіла дітей. Коли дізналася, що при надії — для мене це був найбажаніший період”
“ Ми з чоловіком здається не до кінця сприйняли вирок. Думали, а можливо щось ще можна вдіяти? Тож на другий день зробили аналізи в іншій клініці й отримали підтвердження, що всі діагнози вірні”
“Я спілкувалася зі своєю дитиною. Сказала: якщо ти хочеш вижити, бути зі мною і відчуваєш, що маєш народитися — стукайся в моєму животику так, як ніколи”
“Вагітність проходила емоційними хвилями: то піднесення, то жалю до себе і розуміння на що ти йдеш”
“Перед випискою з пологового я захотіла побачити доньку. Піднялася сходами на п'ятий поверх. Було дуже важко бачити дитину під ШВЛ, катетерами, трубочкамии…і ті сколені пальчики на ніжках. Особливо, коли розумієш, що не можеш їй допомогти. Але внутрішньо розуміла: все, що я роблю, — правильно”
“Відчуття після новини про смерть донечки були змішані. За той час коли бачиш дитинку, ти звикаєш і вже не уявляєш “життя без”. Не залежно від того, які в неї проблеми та вади любиш її безумовно”
“Пам’ятаю, як ми зайшли до патологоанатома. Я була налаштована вдягати Марійку сама. Не можу пригадати як він виглядав, але його слова закарбувалися у пам’яті: “Я зроблю це за вас. Запам'ятайте її якнайкраще, без тих рубців, швів. Вам того не треба! Я про неї подбаю…”
“З психологом я почала працювати десь років за чотири. Перший час проживати втрату було важко”
“Коли я прийшла до лікаря до пологів, то одразу сказала, що не готова народжувати природно. Боюся, що щось може статися з моєю дитиною. Враховуючи мій досвід втрати — хочу, щоб витягнули дитинку і поклали мені на груди. І я була впевнена, що з нею точно нічого не станеться”
“Коли донці було 2,5 роки помер її батько, обірвався тромб. Саме тоді я вже була записана в “Опіку Ангела” як ведуча і наступного дня після похорону відбувся перший день модуля. Для мене ця практика виявилася рятувальною. Бо зі смертю чоловіка знову накотило багато з минулого. Таке було враження, що я проживала втрату наново. І ось в Опіці всі ті прикладні інструменти проживання горя я застосовувала і для прийняття його смерті. Це був мій ресурс”
“Дуже болісною та тривожною була для мене третя вагітність з моїм новим чоловіком”
“Дуже болісно було чути та усвідомлювати факт того, що чергове УЗД не давало нам впевненості, що все буде добре. Додавалися чергові складніші результати, які посилювали тривогу”
“Враховуючи той факт, що цю вагітність я мала можливість проговорювати на групах “Опіки Ангела”, це для мене було терапевтично. Кожного разу я розповідала про те, з чим я стикаюся протягом вагітності, які маю хвилювання. Таким чином я стабілізувала свій власний стан”
“Такої підтримки з цією вагітністю від всіх навколишніх людей я не очікувала. Думаю, всі мої друзі молилися, щоб вагітність пройшла якомога вдаліше”
“Мій чоловік дуже стресував протягом вагітності, для нього це перша дитинка. Але зараз він впевнено говорить, що він — татко двох донечок”
“Вагітність після втрати може підіймати багато емоцій, важливо їх не боятись, а навчитись приймати та пояснювати собі”